Артър Кларк
Утрешен ден няма да има

Превод от английски: Венелин Мечков, 1998

chitanka.info

— Но това е ужасно! — каза Върховният Учен. — Навярно можем да направим нещо!

— Да, Ваша Ученост, но това би било изключително трудно. Планетата се намира на разстояние над петстотин светлинни години и поддържането на контакт с нея е много трудно. Струва ни се, че вече създадохме там предмостие. За съжаление, това не е единственият проблем. Досега не успяхме да установим връзка с тези същества. Телепатическите им способности са изключително слаби, ако въобще ги притежават. Не успеем ли да проведем разговор с тях, няма да бъде възможно да им помогнем.

Настъпи дълга пауза от мисловно мълчание, докато Върховният Учен анализира обстановката и откри, както винаги, изход от положението.

— Във всяка разумна раса съществува поне определен брой лица с телепатични способности — разсъди. — Нека стотици наши наблюдатели се настроят на вълна приемане, за да доловят и най-малката следа от мисловно излъчване. Когато откриете дори един-единствен разум, способен да реагира, съсредоточете всичките си сили върху установяването на връзка с него. Непременно трябва да им съобщим нашето послание.

Разумните същества от планетата Таар започнаха да изпращат своите мисловни импулси през бездната, която и светлината прекосяваше за петстотин години, с надеждата да попаднат поне на едно човешко същество, способно да усети тяхното присъствие. Имаха късмет, тъй като попаднаха на Уилям Крос.

Поне в началото им се стори, че са имали късмет, тъй като по-нататък престанаха да бъдат толкова уверени в това. Съчетанието от обстоятелства, благодарение на което разумът на Бил се отвори към тях, продължи броени секунди и едва ли щеше да се повтори.

Чудото стана възможно благодарение на три фактора, като е трудно да се определи кой от тях бе най-важният. Първият бе позицията на Бил. Бутилка с вода, осветена от слънцето, може да се превърне в груба леща, съсредоточаваща неговата светлина върху малко пространство. По същия начин, макар и в безкрайно по-голям мащаб, земната кора концентрира мисловните вълни, идващи от Таар. Поначало мисловните излъчвания не се влияят от материята и я прекосяват със същата лекота, с която светлината преминава през стъкло. Една планета обаче има много голяма маса, така че Земята за миг се превърна в гигантска леща. Бил се оказа в нейния фокус, в който слабите мисловни импулси от Таар увеличиха силата си стократно.

Вярно е, че в близост до Бил се намираха милиони други хора, които не получиха никакво послание. Те обаче не бяха ракетни инженери. Не бяха мислили и мечтали за Космоса години, докато започнат да го възприемат като неделима част от своето съществуване.

И освен това, за разлика от Бил, не бяха мъртвопияни и на ръба на безсъзнанието. В състояние, при което човек се опитва да избяга от действителността, като се скрие в света на мечтите, където не съществуват разочарования и неуспехи.

Разбира се, гледната точка на военните му бе ясна.

— Доктор Крос, Вие получавате заплата за конструирането на бойни ракети, а не на космически кораби — бе му заявил с малко пресилена прямота генерал Потър. — С какво ще се занимавате през свободното си време си е ваша работа, обаче ще трябва да ви помоля отсега нататък да не използвате материалната база на лабораторията за хобито си. От днес всички компютърни проекти ще бъдат одобрявани от мен. Това е всичко.

Разбира се, нямаше как да го уволнят, защото им бе много необходим. Вече не бе уверен, обаче, дали желае да остане да работи при тях. Не бе уверен в нищо, освен в това, че си бе имал неприятности в службата и че Бренда най-сетне го беше зарязала заради Джони Гарднър. Неприятностите му се подреждаха по значимост в този ред.

Леко клатушкайки се, Бил подпря брадичката си с ръце и погледна към насрещната варосана тухлена стена. Единствените опити за украсяването й представляваха календар на компанията „Локхийд“ и гланцирана снимка на компанията „Аероджет“ с размери шест на осем инча, на която се виждаше излитането на ракетата „Литъл Абнър Марк I“. Бил втренчи поглед в пространството между двете изображения и главата му сякаш се изпразни от мисли. Бариерата се повдигна.

В този момент разумните същества от планетата Таар нададоха безшумен радостен вик и стената срещу Бил бавно потъна в мъгла. Сетне пред очите му се разкри нещо като тунел, водещ към вечността. Той наистина беше такъв.

Бил прояви умерен интерес към наблюдаваното явление. В някои отношения бе оригинално, без обаче да е на равнището на предишните му халюцинации. Дори и когато в главата му зазвуча глас, не побърза да го прекъсне. И в моментите, когато беше пиян, Бил страдаше от един старовремски предразсъдък — не обичаше да разговаря със самия себе си.

— Бил, слушай ни внимателно — рече гласът. — Бе ни изключително трудно да се свържем с тебе, а трябва да ти съобщим нещо много важно.

Бил се усъмни в истинността на това твърдение. Вече нищо не беше важно.

— Намираме се на една много отдалечена от теб планета — продължи гласът, звучащ едновременно приятелски и тревожно. — Ти си единственото човешко същество, с което успяхме да установим контакт. Длъжен си да разбереш това, което ти казваме.

Бил почувства лека тревога, макар и по един по-скоро абстрактен начин, тъй като сега му бе трудно да се замисли върху собствените си проблеми. Дали трябваше да се разтревожи от това, че бяха започнали да му се причуват гласове? Може би ще е по-добре да не се тревожиш, доктор Крос. Щом гласовете още не те дразнят, нека продължават да си говорят.

— Добре — отвърна с безразличен тон. — Продължавайте. Говорете ми. Нямам нищо против, стига да ми кажете нещо интересно.

Настъпи кратка пауза, след което гласът отново се обади, вече определено изпълнен с тревога.

— Не те разбираме. Това, което имаме да ти кажем, не е просто интересно. Ще ти съобщим информация, която трябва веднага да предадеш на вашето правителство, тъй като става дума за самото съществуване на цялата ви раса.

— Слушам ви — каза Бил. — Така времето минава по-лесно.

На петстотин светлинни години от него жителите на Таар проведоха кратко съвещание. Нещо не изглеждаше съвсем наред, но не успяха да определят какво. Без съмнение опитът им за установяване на контакт бе успешен. Не очакваха обаче подобна реакция. Е, щяха да продължат събеседването и да се надяват всичко да мине добре.

— Слушай, Бил — продължиха, — нашите учени току-що откриха, че вашето Слънце след три дни ще избухне. По-точно, след седемдесет и четири ваши часа. Това няма как да бъде предотвратено, но не е необходимо да се тревожите. Ако направите това, което ви кажем, ще се спасите.

— Продължавайте — отвърна Бил. Тази халюцинация наистина си я биваше.

— Можем да създадем нещо като мост, всъщност своеобразен тунел през пространството, като този, който виждаш сега. Теоретическите аспекти на направата му биха били твърде трудно разбираеми за вас, дори и за вашите математици.

— Почакайте! — възропта Бил. — Та аз съм математик. При това достатъчно добър, смея да кажа, дори и когато съм трезвен. За тези неща съм чел открай време в научнофантастичните списания. Предполагам, че имате предвид прякото преминаване през едно по-висше пространствено измерение. Това е стара работа, още от времената преди Айнщайн.

Бил осъзна, че събеседниците му почувстваха искрена изненада.

— Не знаехме, че сте толкова напреднали в научно отношение — казаха жителите на Таар. — Нямаме обаче време да се занимаваме с теория. Сега важното е, че ако влезеш в отвора пред теб, ще се окажеш веднага на друга планета. Това е, както ти се изрази, пряко преминаване. В този конкретен случай — през тридесет и седмото измерение.

— И къде бих се озовал? Във вашия свят ли?

— А, не. Ти тук не би могъл да живееш. Във Вселената обаче съществуват много планети, подобни на Земята, и открихме една, която ще ви подхожда. Ще създадем мостове като този по цялата Земя, така че ще е достатъчно вашите хора просто да преминат по тях, за да се спасят. Разбира се, когато се окажете в новия си дом, ще ви се наложи да започнете изграждането на вашата цивилизация отначало, но това е единствената ви надежда за спасение. Предай на хората това послание и им обясни какво трябва да направят.

— Много ще ме послушат — отвърна Бил. — Защо не се свържете направо с президента?

— Защото успяхме да установим контакт единствено с твоя разум. До другите не успяхме да проникнем. Не разбрахме защо.

— Аз бих могъл да ви обясня — каза Бил, като огледа почти изпразнената бутилка. Парите за нея не се оказаха хвърлени на вятъра. Странно нещо е човешкият разум. Не ще и дума, че в целия този диалог нямаше нищо оригинално. Бе съвсем лесно да се види откъде бяха се появили тези идеи. Миналата седмица бе прочел един разказ за края на света. Колкото до мостовете и тунелите през Космоса, те съвсем ясно бяха мисловната компенсаторна реакция на човек, занимавал се цели пет години с трудни за управление ракети.

— А какво все пак точно ще стане, ако Слънцето избухне? — попита Бил внезапно, за да изненада халюцинацията си.

— Планетата ви незабавно ще се разтопи. А и всички останали планети, включително Юпитер.

Бил нямаше как да не се съгласи, че това бе нещо грандиозно. Позволи на ума си да се занимае с тази мисъл. Колкото повече я анализираше, толкова повече започна да му харесва.

— Мила моя халюцинацийо — рече съчувствено, — ако ти вярвах, знаеш ли какво щях да ти кажа?

— Ти трябва да ни повярваш! — чу се отчаян вик от светлинни години разстояние.

Бил не му обърна внимание. Готвеше се да изложи своите съображения.

— Щях да ти кажа следното: че това е най-хубавото нещо, което би могло да се случи. Това би спестило на хората много страхове и страдания. Вече никому не би се наложило да мисли повече за руснаците, за атомната бомба и за поскъпването на живота. Би било наистина прекрасно. Всеки би искал да се случи точно това. Много мило бе от твоя страна, че се яви и ме предупреди. Най-добре е обаче сега да си отидеш, като не забравиш да си прибереш моста.

Тези думи предизвикаха суматоха в Таар. Мозъкът на Върховния Учен, плуващ като голям корал в своя резервоар с хранителен разтвор, леко пожълтя по краищата, нещо, което не му се бе случвало от пет хиляди години, от времето на нашествието на ксантилите. Поне петнадесетина психолози получиха нервни кризи и така и не се съвзеха напълно. Главният компютър в Института по космофизика започна да дели всички числа в паметта си на нула и бушоните му изгоряха.

През това време на Земята Бил Крос продължаваше своя монолог.

— Погледнете ме — каза, — сочейки с разтреперен пръст към гърдите си. — От дълги години се опитвам да измисля ракети, които да вършат нещо полезно, а ми позволяват да конструирам само управляеми ракетни снаряди, за да се избием помежду си. Слънцето ще свърши тази работа по-добре от нас, а пък ако ни дадете нова планета, и с нея ще постъпим по същия начин.

Направи кратка пауза и сетне продължи да излага мрачните си мисли.

— Отгоре на всичко Бренда напусна града, без дори да остави писмо. Надявам се да разберете защо не съм ентусиазиран от вашето бойскаутско начинание.

Бил си даде сметка, че в това си състояние не му бе по силите да произнесе думата „ентусиазиран“. Оказа се, обаче, че можеше да го направи мислено, нещо, което прие като интересно научно откритие. Дали ако се напиеше още повече, щеше да може да произнася само едносрични думи?

Жителите на Таар, почти напълно отчаяни, отново изпратиха мисловно послание през междузвездния тунел.

— Бил, не вярваме, че говориш сериозно! Нима всички човешки същества са като теб?

Това бе наистина интересен философски въпрос. Бил положи усилия да го разбере, доколкото му позволяваше това топлата розова мараня, която бе започнала да го обгръща. Всъщност нещата можеха да се развият още по-зле. Можеше да си намери друга работа, ако не за друго, то за да си направи удоволствието да каже на Портър къде точно да завре трите си генералски звезди. Колкото до Бренда, нали и жените бяха като такситата, след минута винаги ще се появи ново.

За щастие в чекмеджето със строго засекретените материали имаше още една бутилка уиски. Щастлив ден! Неуверено се изправи на крака и прекоси стаята.

Планетата Таар за последен път се свърза със Земята.

— Бил! — чу се отчаян вик. — Не е възможно всички човешки същества да са като теб!

Бил се извърна и погледна в тунела. Колкото и да бе странно, наистина изглеждаше изпълнен с прашинки от звездна светлина, и освен това бе красив. Бил се изпълни с чувство на гордост — не всеки човек можеше да си въобрази такова нещо.

— Като мен ли? — попита. — Не са, разбира се. — Сетне се усмихна дяволито от светлинни години разстояние, тъй като засилващото се опиянение започна да размива песимизма му. — Някои хора са много по-лоши от мен. Аз съм по-скоро един от свестните — добави.

На лицето му се изписа леко учудване, тъй като тунелът внезапно изчезна и на неговото място се появи добре познатата му варосана тухлена стена. Планетата Таар разбра, че е претърпяла поражение.

— Тази халюцинация свърши — каза си Бил. — Да видим каква ще е следващата.

Следваща халюцинация обаче нямаше, тъй като след пет секунди изгуби съзнание, тъкмо когато ръката му докосна шифъра на чекмеджето.

Как протекоха следващите два дни не можа да осъзнае. Напълно забрави разговора.

На третия ден съобрази, че се опитва да си припомни нещо. Дали междувременно не се бе явила Бренда, за да му прости?

Четвърти ден, разбира се, нямаше.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.